Pakolainen kuten sinä. Hänen nimensä on Demodocus.
Hän asui Troijassa, kauniissa kaupungissa, jonka
akaijit hävittivät piirityksen jälkeen.
Hän menetti näkönsä tulipalossa.
Nausica, kerrot muukalainen erään epätotuuden.
Troija ei kaatunut rehellisesti sodassa,
vaan vilpillisesti. Vieraani tietävät sen hyvin,
mutta muidenkin tulee kuulla, sillä
tapahtuma jää muistiin ikuisesti. Elimme sodan 10. vuotta.
Kuten aina, edessämme lähellä Scamander-jokea,
oli laumoittain aluksia, kuin kesällä kärpäsiä
kerääntyy maitopurkin ympärille.
Ensinnäkin focealaisten laivat, sitten mykeneläisten,
sitten ateenalaiset, ja rannan ääripäässä korinttilaiset.
Emme koskaan onnistuneet laskemaan niitä kaikkia
kunes eräänä aamuna emme olleet uskoa silmiämme.
Näimme hylätyn sotaleirin, kaikki laivat olivat kadonneet, ja toivoimme
että Troija oli pelastettu.
Valitettavasti emme huomanneet petosta!
Yksi puinen hevonen seisoi siellä, korkeampi kuin porttimme.
Ajattelimme, että he jättivät sen lahjaksi jumalille
saadakseen turvallisen kotimatkan. Kuinka naiiveja ja hyväuskoisia olimme.
Jumalat ylhäällä, kiitos! Kiitos, että saitte
ne barbaarit perääntymään, järkiinsä ja armeliaiksi.
Siispä lupaan teille, että tämä lahja
saa kunnian, jonka se ansaitsee,
vaikka sen tekivätkin vihollisemme.
Järki ja armoko akaijeilla?
He ovat poissa, ja siinä kaikki!
Mitä hyötyä tällaisesta järjestä on?
Meidän ei pitäisi välittää tästä mitään.
Meidän pitäisi poistaa kaikki jäljet heistä, sanon sinulle Priamos
ja teille kaikille! - Minä ymmärrän heitä.
Akaijit rantautuivat ja hyökkäsi kimppuumme
pitkän ja epäoikeudenmukainen piirityksen jälkeen Helenan takia,
joka on kaapattu, ja jota emme olisi koskaan saaneet ottaa Menelaosilta.
Ja nyt hän on luonamme vastoin omaa tahtoaan.
Meitä kuoli monia, mutta akaijit maksoivat siitä vakavasti
hulluudestaan ja tämä hevonen on lahja
jumalille, parannuksen lahja. - Näyttää siltä, ​​että unohdat nyt
kaikki ne uhrit, mitä me maksoimme kaikkina näinä vuosina?
Kuinka voit knnioittaa vihollisesi lahjaa! - Oikein, Laokoon, mutta tämä on lahja jumalille,
pyhä asia, joten pitäisikö meidän loukata jumalia?
Se on lahja heidän jumalilleen, ei meidän!
Mutta olemme saman ihmisen sukua, ja meidän jumalamme ovat samat!
Kuuntele minua Priamos, älä jätä mitään akaijilaista hävittämättä!
Pura se palasiksi! Jätä se!
-Lahotkoon se tähän! -Ei. Meidän pitäisi siirtää se kaupunkiin.
Meidän ei tarvitse pelätä, sillä olemme voittaneet!
Totta, se on tärkeää. Priamos on oikeassa, me voitimme!
Tämä oli sen verenhimoisen Agamemnonin teltta. Ja täma Odysseuksen.
Odysseus, Agamemnon, Menelaos! Ette mahtaneet mitään Troijalle!
Ja nyt merikin voi pilata kotiinpaluunne!
Piiritys on ohi. Me voitimme! He eivät tule takaisin. Me voitimme!
Polta se! Vasta sitten he eivät enää palaa! Polta se!
Lopettakaa jumalanpilkka ja tuokaa hevonen sisään!
He vievät meidät kaupunkiin.
Kaikki ovat siis Priamoksen kanssa yhtä mieltä, että meidän on
tuotava se muurien sisälle.
Asetimme sen kuin palkinnon lähelle Athenan temppeliä.
Voi meitä, me juhlimme sinä iltana
luullen, että pitkä piirityksen oli päättynyt. Ja se oli juuri,
mitä Odysseus halusi, kun hän rakensi hevosen.
Hän ja hänen toverinsa sikisivät siitä ulos.
He juokseivat portille ja avasivat sen joukoillensa, jotka
olivat palanneet laivoineen rannalle
hampaisiin aseistettuina. Ja kaupunki nukkui.
Minäkin nukuin. Sitten huomasin, että kaikkialla kaupungissa
syntyi isoja liekkejä ja tulipaloja. Elävien ihmisten huudot sekoittuivat
tulipalon rätinään ja paukkeeseen. Ja liekkien yllä näin
korkeimmassa tornissa kahden akaijisoturin
pitävän kiinni pientä lasta. Se oli Astinax,
Hectori poika. He nostivat ja heittivät hänet
kuiluun korkeasta tornista. Ja niin surulliseen verijärveen
katosivat Priamuksen jälkeläiset. Ja se oli viimeinen asia, jonka näin.
Kuka olet muukalainen, kun suret Troijan kohtaloa?
Minä olen se, joka tuhosi sen. Minä olen se, joka petti heidät.
- Olet Odysseus? - Kyllä.
Sillä välin meren ympäröimässä Ithacassa,
kosijat piirittivät Odysseuksen kotia, ja asuivat siellä kuin kotonaan.
Tule tänne. Jätä se siihen. Sytytä tuli.
- Katso, kuka tulee. - Kuka?
Olen Antimedontes, tulen Arguksesta, (Argos, Peloponnesos)
ja olen kuullut, että Ithacan kuningatar on lakannut odottamasta miestään.
Joten olen tullut ottamaan osaa hääkilpaan.
Olen tuonut riittävän aarteen kilpaillakseni kenen vain kanssa.
Jos olet ainoastaan rikas, niin lähde Ithacalta.
Penelope on hyveellinen, eikä häntä voi lahjoa.
Uutinen, että Telemakhos oli lähtenyt koskaan palaamatta
oli levinnyt, joten Penelope oli yksin lukuisten vihollistensa edessä.
Kenellä vain oli riittävästi varallisuutta tai valtaa
ilmaantuisi ennemmin tai myöhemmin tavoittelemaan valtaistuinta,
jota kukaan ihminen tai perhe ei suojellut.
Jumalat halusivat, ettei Telemakhosilla ollut veljiä,
kuten hänellä ei nyt ollut isääkään.
Haluan puhua kuningattaren kanssa!
- Kuningatar ei tule tänne enää. - Miksi?
Koska hänen poikansa lähti pois.
Pe-ne-lo-pe, Pe-ne-lo-pe ...
Mutta Penelope voinut väistää akaijinaisen kohtaloa,
että kun heidän isänsä ja veljensä
antoivat heidät ensimmäisen kerran neitsyenä avioliittoon, se kestää kuolemaan saakka.
Penelope pysyy neitojensa vierellä,
joista osa pettää häntä, ja osa vastustaa
kosijoiden yrityksiä.
-Tämä on halpa. -Minun on tuollainen, ota hänet!
En pidä tätä. Olen uskollinen Penelopelle!
Telemakhos ja Pisistrat, Nestorin poika
ovat saapuneet Spartan muurille, jossa Menelaos hallitsee.
Osasitko kuvitella näin suurta kaupunkia? - En ole koskaan nähnyt oikeaa kaupunkia.
Nyt näet Helenan!
Helena tulee alas korkealta muurilta.
Prinsessoista korkea-arvoisin.
Menelaos sai hänet. (Ennen kuin Paris ryösti hänet)
Helena, Ledan ja Tindareuksen tytär, Zeuksen jälkeläinen, kohtalokas nainen.
Mitään uutta Pyloksessa? Isäsi Nestorin muisto
on aina sydämessäni. - Tuon teille vieraan. Hän tulee Ithacasta,
Odysseuksen poika. - Kerron nimeni.
Tiedän, että olet Telemakhos. Haluan todistaa teille, että muistan
isäsi ja kaikki, jotka minun takiani
jättivät isänmaansa: Akaijin sotaherrat, jotka menivät kauas Troijan muureille,
ja joista monet kuolivat.
On minun syytäni, ettet saanut tavata häntä.
- Miksi puhut noin? Onko hän kuollut?
En tiedä paljoa enää nykyään. Voin kertoa sinulle vain menneisyydestä, Telemachus
Voin vain kertoa, missä näin isäsi viimeksi.
Isäni neuvoi Telemakhosta kysymään Menelaosilta isästään.
Hän tuli äskettäin takaisin, ja hän on kuulemma matkustellut paljon.
Niin, ehkä hän tietää, tule.
Menelaos teki kuolinnaamiotaan
raskaiden ajatusten murtamana. Hänkin purjehti kauan
merellä, ennenkuin löysi tien kotiin.
8 vuotta hänen nuoruudestaan kului vaarallisella kotimatkalla.
Siten Odysseuksen poissaolo jätti varjoonsa kaikkien muiden
akaiji-kunikaiden kovat kohtalot.
Talooni on siis tullut
rakkaimman ystäväni poika. Tervetuloa.
Anna minun katsoa sinua, Odysseuksen poika!
Menelaos, hän tarvitsee sinua. Nestor neuvoi häntä
kysymään tietoja isästään sinulta.
Vanha Nestor antaa hyviä neuvoja.
Ah, miten haluaisin saada isäsi tänne. Antaisin hänelle kodin täältä.
Toisin hänet Ithacalta,
niin että olisimme aina yhdessä naapureina,
ja tuhlaisimme loppuelämämme sillä tavoin. Mutta kohtalo päätti toisin.
Nyt on turha puhua, miten voisi olla.
Telemakhosin kodin ovat saartaneet ihmiset, jotka ryöstävät ja uhkailevat häntä.
Olen kuullut, mitä Ithacalla tapahtuu, mutta poika,
miksi annat sen tapahtua? Ovatko ihmiset sinua vastaan? Tai äitisi?
Yritin herätellä ihmisiä. Saaremme tarvitsee kuninkaan, ei poikaa
Kaikki kynnelle kylenevät tavoittelevat Ithacan valtaistuinta.
Vain äitini estää heitä. Kukaan ei voi auttaa meitä!
Jos vain Odysseus palaisi.
Ah, se kirottu sota! Kuinka paljon vahinkoa siitä koitui!
Hirvittävän pahan se toi meille!
Katso veljeni Agamemnonin asetta. Häne murhattiin kavalasti
kotinsa kynnykselle palattuaan Troijasta. Hän ei kuollut taistelussa
arvoisensa vihollisen toimesta. Myöskään meri ei saanut häntä.
Hänet kuoli maanpetoksessa, ja nyt minä yksin hallitsen tätä kaupunkia.
Se on hinta, jonka maksoin Atreusin suvulle sodan takia.
Mitä salaat? Mikset kerro minulle, mitä tiedät isästäni?
Kuningatar, kerro minulle Ole hyvä.
Heti kun saavuin, näin, että tiesit katkeran totuuden,
mutta et raaskinut kertoa. Kerro minulle, onko isäni kuollut?
Tiedämme jotakin isästäsi, mutta emme tiedä, kestätkö kuulla.
Ole rohkea ja kuuntele tarkkaan.
Isäsi elää, mutta hän on kuin kuollut. Proteus (merijumala) kertoi minulle niin.
Hän on nähnyt Odysseuksen meren saartamana ilman miehistöä.
Ja Helen sai ajatuksen.
Hän kaataa viiniin lääkettä, joka pehmittää vihan ja tuskan, ja antaa unohduksen.
Nämä taidot Zeuksen tytär osasi, ja lääkkeen hän sai Polidamnalta.
Ottakaa viiniä ja kuunnelkaa. Kerron mitä tapahtui.
Tulet kyllä ymmärtämään.
Haluan kertoa teille kaikki Odysseuksen seikkailut,
mutta ainoastaan ​​ne, jotka tiedän.
Niin Helen alkaa:
Oli viime sotavuosi. Odotin Troijassa, että armeijat
sopivat voitosta, ja siitä, kenelle kuulun.
Olin Apollon temppelissä ja Cassandra uhrasi.
Voi Apollo! Vain sinä jumalien joukossa,
joka pysyit suosiollisena tälle kurjalle kaupungille, paljasta minulle salaisuus!
He vainoavat minua ja minä pakenen. Auta minua.
-En vahingoita sinua, auta minua! -Kuka olet? Mistä? Miten pääsit tänne?
Olen fryygialainen sotilas, liittolainen troijalaisten ​​kanssa,
ja taistellut vuosia akaijeja vastaan puolustaen kaupunkia.
Viime yönä vasten tahtoani jouduin taisteluun mukaan,
ja pelastauduin täpärästi. He eivät uskalla etsiä minua temppelistä.
Mutta olet haavoittunut!
Kasvosi ovat veren tahrimat. Pelotat minua. Näen vain verta kaikkialla.
Se on verta tyttö, sota ei säästä ketään,
niinkuin ei tällaista yhtä onnetontakaan. Voisitko antaa minulle jotakin?
Sotilasparka, ei minulla ole sinulle mitään!
Paitsi yksi neuvo: Juokse! Pakene, jos voit tästä
tuomitusta kaupungista täynnä ruumiita.
Miksi puhut noin? Puhuuko profetia nyt kauttasi?
Etkö tunne minua? Etkö ole kuullut Cassandrasta,
Priamosin tyttärestä? Apollo puhuu kauttani, mutta kukaan ei kuuntele.
Minä kuuntelen. Mutta miten voin uskoa? Sanot, että kaupunki kukistuu,
.mutta näen sen korkeat muurit voittamattomina ja uhmakkaina.
9 vuotta kaupunki kestää akaijilaumojen iskuja.
Ja monia sankareita, jotka ovat valloittaneet suurempiakin kaupunkeja kuin tämä.
Yksikin riittää raunioittamaan sen.
Ehkä te tiedät, että kaupunkissa ei ole ruokaa? Tai vettä?
Tai jokin tauti vaivaa puolustajia?
Voi, kuuntele Cassandraa, ainakin häntä, kuuntele Apollon innoittamaa Cassandraa.
Odota muukalainen. Minäkin haluan nähdä sinut!
Kasvosi ovat veren tahraamat, todella, mutta haavat ovat kummallisia.
Ne näyttävät itsetehdyiltä. Miksi? Että he eivät tunnista sinua?
Mutta et voi pettää minua, kuten Cassandraa.
Et ole fryygialainen, Troijan ystävä. Olet vihollinen!
Livahdit kaupunkiin haavoittuneiden seassa,
ja aiot tehdä sabotaasia. Kasvosi näyttävät tutuilta.
Sinä, joka tulet pois pimeydestä verisin kasvoin,
olet Odysseus. Minä tunnistin sinut heti,
sain puistatuksen kun näin. Seurasin sinua
nähdäkseni uskallatko tulla tänne temppeliin
lähellä Priamosin taloa. Mitä varten? Miksi?
Tiesin löytäväni sinut täältä. Miksi olet piilossa täällä
lähellä alttaria, kun kaupunki kukistuu,
ja miehesi etsii sinua lunastaakseen kunniansa?
Se ei koskaan tapahdu!
Edellyttäen, että troijalaiset eivät kosta sinulle
kaikkai näitä kurjuuden vuosia, jotka toit heille! - Olet vakooja!
Olen kuullut tarpeeksi! Petit naiivia Cassandraa,
tiedoilla, joita hänellä ei ole sodasta ja sotilaista.
- Annan sinut heille, jotta tappavat sinut! - Ei, sinä et tee sitä,
koska sydämessäsi olet edelleen kreikkalainen, vaikka 10 vuotta
kärsimme kaikki sinun takiasi! - Riittää. En halua kuunnella enempää!
En paljasta sinua, mutta en halua nähdä sinua temppelissä.
Jätä minut kohtalooni, mikä se sitten onkin!
Vapisetko? Pelottaako sinua? Zeuksen tytärtä?
Helen, jos palaisit Menelaokselle, kaikki tämä olisi ohi.
Ei Odysseus. Jos vain tietäisit,
kuinka paljon itken, koska Afrodite on tähän syyllinen.
Afrodita vai oma himosi?
Jumalat ohjailevat elämäämme, minun himoni ei merkitse.
Mikä sitten pitää sinua täällä?
Vain yksi henkilö luottaa minuun tässä kaupungissa,
ja vain hän ansaitsee minun säälini. Tämän Priamosin talon isä.
Syyllisyyteni vuoksi hän menetti parhaat poikansa:
Hector on kuollut, Paris on kuollut, rohkeimmat troijalaiset ovat kuolleita,
ja monet muut. Etkö kuunnellut Cassandraa?
Monet tuhotaan. Verta, aina vain verta, eikä siitä voi moittia Priamosta.
Kun tulin tänne Parisin kanssa, hän hyväksyi minut kuin oman tyttären.
Ja olen yhä hänelle kuin tytär, ja näin jatkukoon loppuun saakka.
Jos tarkoitat kaupungin loppua, et joudu odottamaan kovin kauan.
En tahtonut tätä sotaa, olen pakotettu siihen, ja nyt haluan vain lopettaa sen
ei väliä miten.
Kaikki tässä kaupungissa näkemäni, sopii täydellisesti suunnitelmaani.
Mitä aiot Odysseus? Olet hyvin kuuluisa oveluudestasi.
Siitäkö haluaisit ihmisten muistavan sinut?
Ihmisten teot toivat minut tällaiseen valintaan.
Ja jos minun täytyy kantaa tämä taakka, minä kannan sen urheasti.
Kuka tietää, kuinka monesti hän muisti sanansa,
ehkä jopa nyt, missä onkin.
Odysseus on Alcinoon valtaistuinsalissa.
Hänet jätettiin yksin, eikä hän tiedä, miksi.
Mutta kun hänen tuli aika esittää todellinen nimensä,
hän pelkää, että Feacialaiset epäröivät antaa hänelle aluksen palatkseen kotimaahansa.
Sillä miehen nimi kertoo hänen kohtalonsa,
jota hän ei voi ymmärtää? (Odysseus = vastenmielinen, vihattu)
Ei ollut varmaa, oliko hänen tarkoitus palata, niiden luvalla, joille kaikki on mahdollista.
Näin ajattelee Odysseus kysyen itseltään, onko viisasta paljastaa myös menneisyytensä.
Suo anteeksi, että jätämme sinut yksin.
Kokoonnuimme keskustelemaan odottamattomasta saapumisestasi.
Emme lainkaan ajatelleet saaneemme kunniakkaan miehen keskuuteemme.
Älä pyytele anteeksi, Alcinous, minä kunnioitan sinua suuresti.
Nyt voit paremmin ymmärtää haluni palata kotimaahani.
Apusi palauttaa minulle elämäni.
Miksi kiirehdit, Odysseus? Etkö halua levätä jonkin aikaa?
Kerro meille jotakin itsestäsi.
10 vuodessa sinulla on ollut monia seikkailuja. 10 vuotta on liian pitkä aika.
Kerro meille kuninkaasta, joka lähti Troijata armeijan kanssa,
mutta tulee yksin lautalla. Miehestä, jota pidettiin kuolleena,
ja joka haluaa pysytellä kuin kuolleena, sillä hän salasi nimensä meiltä.
Mursimme Troijan muurit. Purjehdin Menelaosin ja Nestorin kanssa,
mutta äkillinen myrsky hajotti laivaston.
Saavuin laivoineni Lestrygonien maahan. (Traakia, Kreikka)
Toverini alkoivat ryöstää maata. Kikonialaiset puolustivat itseään,
ja tappoivat monta miehistäni. Jätimme 72 miestä hautaamattomana,
6 jokaisesta laivasta. Purjehdimme Otavaa kohti (pohjoiseen)
Malian niemen ympäri, kun voimakas virta heiti meidät
villien lestrygonialaisten rannalle. Miehistöni halusi
ankkuroitua satamaan, mutta halusin ensin partioida seudulla,
ja löytää vartiopaikat. Se oli perusteltu siirto,
mutta muut rantautuivat huolettomina, ja
kuulivat sodan äänen. Heti sen jälkeen kuului toinen huuto.
Ei ollut aikaa hukattavaksi, ja minä peräännyin, mutta satamassa
näimme jättimäisten lestrygonialaisten heittävän valtavia kiviä tuhoten aluksemme.
Ihmiset yrittivät paeta uimalla, mutta heidät metsästettiin kolmikärjillä kuin kalat.
- Ja miten sinä pakenit? - He eivät saaneet minua,
sillä pysyin poissa satamasta. - Vain sinun aluksesi jäi?
Lopulta, kyllä. Me olimme viimeiset.
Muiden kuoleman jälkeen tulin entistäkin ystävällisemmäksi lopuille,
sillä he kasvoivat kanssani, olimme ystäviä lapsuudesta.
Tänään ne ovat vain nimiä. Euriloch, serkkuni.
Kannella hän oli perämies, ja taistelussa oikea käteni.
Hän oli järkevä ja viisas. Filetorin kanssa metsästimme Ithacassa.
Kerran villisika haavoitti minua reiteen,
ja minulla on vieläkin arpi. Filetor tarttui sitä
molemmin käsin, kaatoi sen, ja puukotti sen kuoliaaksi.
Heraclio, tunsin hänen perheensä ja poikansa.
Politus, kaikkein voimakkain kaikista. Elpenor ei ollut vahva
eikä kovin viisas, mutta hän oli
ystävällinen, enemmän kuin toiset, vain koska hän oli heikko.
Ja näin armeijasta joka lähti Ithacasta, niin vähän oli enää jäljellä.
Ymmärsin, kuinka merkityksettömiä asiat olivat, kun näin
miten pimeyden voimat toimivat
meitä vastaan paluumatkallamme. - Mitkä pimeät voimat?
Mikä reitti olisi ollut lyhin palata Ithacaan,
sitä emme koskaan löytäneet. Me eksyimme loputtomasti
suurella aavalla merellä, ilman tietä. Kun näimme välähdyksen maastamme,
myrsky heitti meidät pois jatkamaan taas vaeltamista
kunnes seuraava myrsky sai meren taas raivoamaan.
Minä muistan sen loppuelämäni.
Oli kuin jokin näkymätön käsi olisi heittänyt laivamme kuilun pohjaan.
Olet suuri kuningas Odysseus, mutta silti olet vain ihminen.
Ja sen mukaan, mitä sanot, tunnut olevan mies, joka yrittää
selviytyä vain älynsä avulla. Kysykäämme jumalilta,
ehkä löydämme vastauksia meille kaikille.
-Uhraaminen antaa vastauksen. -Minkä vastauksen?
Epäsuotuisan. Minun kansani on peloissaan. Se ei osannut tulkita sinua.
Tiedän, että Athene oli aina lähelläni
silloin kun taistelimme Troijassa.
Sen vuoksi tiesin aina mitä tehdä.
Mutta kun olin merellä, haluaisin kuulla jumalten ääniä.
Ehkä siksi sydämeni on levoton, ja haluan tietää enemmän.
Miksi pidit matkasi salaisuutena?
-Miksi kysyt sitä? -Olet selvinnyt monesta, ja kärsinyt paljon.
Me ymmärrämme, että olet vasta saapunut,
ja osoitamme sinulle myötätuntoa. Mutta jos vihollisesi on jumala,
kuten enteet sanovat, kerro meille kaikki salaisuudet.
Kerroin jo kaiken. Kaiken, minkä voin ymmärtää
ihmisten kanssa kohtaamisteni perusteella. - Oliko sinulla kohtaamisia, jotka
eivät kuulu ihmisten maailmaan? - Kyllä.
- Milloin? - Eräänä päivänä
menimme joelle etsimään juomavettä.
-Odysseus, kerro meille siitä ensimmäisestä tänä iltana.
Hyvä on. Me purjehdimme suurta teräväkallioista jokea.
Etsimme ankkuripaikkaa ottaaksemme vettä.
Tähdistä päättelin, että olimme Libyan rannikolla, (Libya = kaikki maa Niilistä länteen)
kaikken kaukaisimmalla rannalla meiltä, aivan Oceanuksen reunalla,
jossa Aurinko uppoaa kuiluun. (Herculeksen pylväät, Gibraltar)
Jos se oli totta,
silloin meitä vedettiin pois päin kotoa, ei lähemmäksi.
Mieheni eivät tienneet sitä, mutta olin levoton ja huolissani
kuin olisin nähnyt näyn, ja myös koska löysimme asioita,
jotka näyttivät jonkun tekemiltä.
Lähetin 3 miestäni aamulla tiedustelutehtävään,
juuri kun saavuimme. Toivoin heidän löytävät jotain,
millä voisimme paikantaa sijaintimme. Monen tunnin jälkeenkään, ne miehet
eivät palanneet, ja me kaikki tulimme hermostuneiksi.
Pelkäsin uusia vaaroja, kun heidän poissaolonsa vain pitkittyi.
En tiennyt mitä tehdä.
3 lisää, jotka eivät enää näe Ithacaa!
Heidän on täytynyt pudota ansaan tässä villissä maassa.
Odysseus, meidän pitäisi ottaa etäisyyttä rantaan ennen illan hämärtymistä.
Jos teitä pelottaa, menen etsimään toverinne.
En halunnut näyttää tahtoni, en voinut hallita heitä kuin Troijasa
missä vierelläni oli sotureita, ei ihmisiä, jotka pelkäävät henkensä puolesta.
Vain omalla esimerkilläni saatoin säilyttää päällikkyyteni.
- Seurasivatko he? - Kolme ystävää olimme menettäneet,
ja jos olisimme hylänneet heidät oman onnensa nojaan, se merkitsisi, että meitä yhdisti vain pelko.
Pelko omasta selviytymisestä, pelko ei ollut ystävämme,
vaan vihollisemme. Ilman tavoitetta ja järjestystä ei ole toivoa.
Mutta hyväksyen tämän koettelemuksen he seurasivat minua.
Edetessämme kauemmas joesta, aurinko tuli kuummaksi.
Maa oli kärventynyttä. Ilmassa oli kuivuuden tuoksu.
Joidenkin kukkien tuoksu. Ja niin saavuimme kylään, jossa asui ihmisiä,
jotka valmistivat ruokaa jauhamalla kukkia.
Valmistauduin jo näkemään mieheni
tapettuina tai vaarassa, mutta he istuivat siellä alkuasukkaiden joukossa,
joilla oli musta iho ja oudot tavat.
Miksi ette palanneet alukselle? Tämän vuoksiko?
Odysseus, mitä sinä pelkäät?
He tarjosivat meille vieraanvaraisuutta, vaikka eivät tunne Zeuksen lakejakaan.
Luonto opettaa heille, että Lootuskukka kasvaa,
ja he tekevät siitä makeaa jauhetta. Maista sitä!
Se saa unohtamaan kaiken, eikä meidän koskaan tarvitse mennä Ithacaan.
Kuka meitä siellä odottaisi muutenkaan? Kuka muistaa meidät?
Isäsi Egyptius, muistan hänet. Muista, että jätit morsiamen
kuukausi ennen avioliittoa. Hän voi synyttää sinulle pojan jonakin päivänä.
Isäni on jo vanha tai kuollut, morsiameni nukkuu jo toisen kanssa,
Ja poikani, vaikka minulla olisi veljiä, he eivät tunnistaisi minua!
-Millainen isä minä olisin? -Ihmiset vain saavat uusia ongelmia,
joten miksi ottaa riskiä? - Kotonakin kärsimys odottaa meitä.
Syö tätä lotusta. Saamme elää rauhassa ikuisesti.
Todellakin jokin jumaluus toi meidät tähän maahan. (Lotuksen syöjien maa)
Niin kauan kuin elän, en anna jonkun unohtaa kotiansa.
Älkää kuunnelko häntä!
Viekää heidät laivaan! Käsken teitä viemään heidät!
Sitokaa heidät! Älkää kuunnelko heitä. He ovat järjiltään!
Löysimme ihmisiä kuin me.
Ymmärtääkseni kaikki mitä tapahtui,
johtui kukasta, joka poistaa muistin, tai halun muistaa.
Silti nähdessäni nuo ystävät unelmoin palaamisesta.
Aluksen natina sai minut tuntemaan,
että tuulet, virtaukset ja voimat
olivat jo vetäneet meidät pois tunnetuilta merireiteiltä.
Purjehdimme 18 päivää,
ja sitten tulimme suureen saaristoon,
jonka saaret ovat lähellä toisiaan.
- Miksi et nuku Euriloch? - Miksi et ole nukkumassa?
Mikä sinua vaivaa, Odysseus? -Ei mikään, mene nukkumaan, kuten muutkin.
Huomenna menemme metsästämään.
Miksi tarvitset minua, jos salaat ajatuksesi?
Miksi et kerro minulle, mitä huolia sinulla?
Taivas. Taivaalla ei ole ollut tähtiä
sen jälkeen, kun lähdimme Lotus-maasta.
Taivas on kirkas, mutta ei näy tähdistöä. Hyvin outoa.
Merimies ei voi navigoida, ellei hän näe johtotähtiä.
Odysseus,
olemme hukassa.
Hyvä merimies ei koskaan eksy,
ja vaara on olemassa vain mielissämme. Mene nukkumaan.
Vielä toinen kummallinen asia:
Näillä saarilla ei ole näkynyt merkkiäkään muista ihmisistä,
vaikka ihmiset usein purjehtivat merellä. Jospa he eivät koskaan tule tänne?
Välttävätkö he näitä maita tai jotain, mikä on piilossa täällä?
- Mutta me pääsimme tänne. - Niin, mutta miksi?
Monia selittämättömiä asioita tapahtui
jötettyämme Troijan liekkeihinsä: Sankarimme riitelivät keskenään,
luonnottomat tuulet ja myrskyt hajottivat laivaston,
ja heittivät meidät pois kaikilta tunnetuilta meriltä.
En tiedä Euriloch, minne olemme menossa. Sanon sinulle luottamuksellisesti,
mutta pyydän, ettet kerro muille.
Sinun täytyy yhdistää meidät Odysseus. Meitä on niin vähän.
Ajattele meitä Odysseus, laivaamme, ja tuo meidät kotiin!
Tämä maa vaikuttaa hyvin hedelmälliseltä!
Se on erinomainen viljelyyn. Se on hyvä kylvämiseen,
ja täällä on myös villivuohia.
-Katso, savua! - Missä?
-Kokoa miehet, meidän pitäisi palata taaksepäin. -Miksi? Meidän pitäisi selvittää,
keitä täällä asuu? Palaa yksin.
Olen peloissani. Ja sitäpaitsi kuka voisi elää tällä saarella?
Joku yksinäinen villimies. Odysseus, lähdetään.
Miksi et päästänyt nuolta? Mitä ajattelet?
- Sitä miestä. - Miksi murehtia hänestä?
Ehkä hän tietää jotain mitä me emme, mutta luulet, että hän on villi.
Ehkä onkin, mutta jopa villi ansaitsee että menemme tapaamaan häntä.
Hänkin on ihminen. Haluammeko vain kävellä vierestä tietämättä
jotain hänestä ja vaihtamatta lahjoja?
Mikä tämä on?
- Tämä ei ole ihmisen jalanjälki! - Jonkin jättiläisen.
- Tai Jumalan. - Tai hirviön.
Odysseus, purjehditaan heti pois, tai tulemme katumaan.
Niin, mutta ehkä pääsemme jonkin jumalan vieraiksi.
Jatkoin 12 rohkeimman miehen kanssa.
Arvelin meidän olevan riittävän vahvoja kestämään kaikki haasteet.
Loput jätin vartioimaan laivaa ja laittamaan sen lähtövalmiiksi.
Seurasimme jalanjälkiä.
Vein mukanani astioita ja viinileilejä.
Eikä niissä ollut tavallista viiniä, vaan lahja Maronilta,
Apollon papilta. Se oli erittäin vahvaa.
Jokainen kuppi oli huuhdottava alas 20 kupillisella vettä.
Jalanjäljet ​​päättyivät luolaan, joka näytti vaatimattomalta ulkopuolelta,
kuin painaumalta kalliossa, mutta sisältä se oli valtava,
ja askeleemme kaikuivat edetessämme sisällä.
Hei!
Ja väität, että täällä asuu hirviö?
Katso köysiä. Ne on punottu viisaasti. Katso solmuja.
Maista juustoa. Se on hyvää! - Vain paimenet tekevät tällaista.
Euriloch, katso! Isäntämme sänky.
On tilaa koko miehistölle.
Ja katso tyynyä, uskomatonta!
Mitataan! 1, 2, 3,...
8 askelmaa? Mahdotonta ihmiselle!
Niin. Kirves on niin iso, että sitä voi käyttää ankkurina.
Ajattele sen voimaa, joka voi käyttää tätä.
Makeaa, kirkasta, raikasta, tuoksuvaa!
Otetaan juustoa ja kaikkea, mitä voimme kantaa...
- Ja paetaan? - Niin.
Emme ole varkaita, ja on liian myöhä muutenkin. Kuuletko?
Isäntämme saapuu.